A Magyar Filmadatbázis nyilvánosságra hozott adatai alapján a magyar nézők legjobban Ridley Scott rendezésében a Gladiátor II-t várják idén ősszel.
A Várfok Project Room következő kiállítása az elmúlt hónapok „fotóinváziója” után, visszahódítja magának a festészetet, 2012. április 20. és május 19. között a Várfok Galéria egyik legfiatalabb művésze, Hollós Ádám mutatkozik be legújabb festményeivel.
Hollós Ádám (1984, Budapest) 2011-ben diplomázott a Képzőművészeti Egyetem festő szakán és még ebben az évben csatlakozott az egykori Spiritusz Galéria művészeinek csoportjához. A Várfok Galéria filiálégalériájának megszűnésével egyike volt azon alkotóknak, akik 2012 januárjában bekerültek a Várfok Galéria művészkörébe, azon belül is a fiatalokat tömörítő Spiritusz Szekcióba. A mostani kiállítás címe, Intro jelzi, hogy ez lesz az első egyéni bemutatkozása a Galéria keretein belül, ahol a művész tovább szövi sűrített urbánus pillanatképeinek világát.
Hollós Ádám ízig-vérig festő, képeit jellegzetes anyaghasználat és felületkezelés teszi igazán meghatározóvá. Az Új Lipcsei Iskola bravúros technikai tudását és figuralitását idéző festményeken felületi játékok teljes orgiája tartja fogva a néző szemét. A formák apró részekre bomlanak szét, az egyes darabok festői technikák és effektek végtelen tárházát tárják elénk. A hol oldottabb, hol súlyosabb felületeket vaskos bükkfa tábla tartja össze. Mindezeknek köszönhetően legyen bármekkora méretű is a festmény, az ábrázolás monumentálisnak, heroikusnak hat. Hollós Ádámnak pontosan ez a célja, a városi élet hétköznapjaiból kiragadott és átértelmezett pillanatképekben koncentráltan fogalmaz meg egy kérdést a néző felé, hívja fel a figyelmet egy látszólag bagatellnek tűnő dologra vagy kérdőjelez meg társadalmi normákat.
Hollós Ádám analizál, szétbont, majd gondosan mindent újra összerak, de már egy egészen másfajta minőségben. Az absztrakt, lendületes gesztusokkal és aprólékos műgonddal létrehozott nonfiguratív részletek figuratív kompozíciókká állnak össze. A rétegek hol leegyszerűsítik, hol „kiszínezik” a valóság egy-egy jelenetét, gyakorta ellentétes minőségük által vizuális feszültséget generálnak, mely tovább fokozza a művek expresszivitását.
Hollós Ádám nem sorozatokban gondolkodik, sőt kifejezetten kerüli a képek közti tematikus áthallásokat és kapcsolatokat. Történeteinek csupán egy-egy képkockáját tárja elénk sűrítve, hogy abból mindenki maga bontsa ki saját értelmezését. Így a látszólag ismerős helyszínek, életterünk jellegzetes alakjai átértékelődnek asszociációk, emlékképek sorozatát indítva el a nézőben.